Сергей Есенин
Сираче

Превод от руски: Борис Младенов-Young, 2011

chitanka.info

Маша, кръгла сиракиня

с мащеха живее зла.

Тя момичето измъчва,

кара й се без вина.

И доведената щерка

с Маша лошо се държи;

плаче Маша тихомълком

скришом ронейки сълзи.

С дръзки думи не отвръща

и тормоза им търпи,

а сестрицата отбива

кандидатите момци.

Злата мащеха отнела

Машиния нов сукман,

ходи Маша, поглед свела

пред момчетата от свян.

Ходи в стари дрехи с кръпки

от износен евтин плат,

а гердани по сестра й

с обеци дрънчат, лъщят.

Маша нов сукман ушила

от парчета плат сама

и забрадила със синя

кърпа своята глава.

Иска й се да отиде

в църква с новия сукман;

плахо мащехата моли

да й подари гердан.

Ала тя с нескрита злоба

„Вън!“ — й креснала, така

че молбата й замряла

на сирашките уста.

Маша горко заридала!

Где да иде? Сам-сама?

В гробището? Гробът майчин

не ще найде под снега.

Вън фъртуната, полето

бе покрила с бял саван;

пътят с трапища дълбоки

цял бе от снега застлан.

На верандата се спряла

с болка в своята немощ,

а край нея вие вятър,

а наоколо е нощ.

Плаче Маша, дъх стаила

в ъгъл свита на студа

и подсмърчайки с ръкава

бърше мокри бузки тя.

Плаче Маша. Застудява,

дядо Мразко се гневи,

а от милите очички

капят бисерни сълзи.

Месец иззад тъмен облак

с ярка светлина изгрял.

Гледа тя — на пода леден

някой перли разпилял.

И от ненадейно щастие

там приклекнала сама,

и с ръце от студ сковани

перлите събира тя.

Машенка резето дръпва

и врата отваря в миг

а от преспа сняг към нея

тича беловлас старик.

„Ей, красавице, почакай!

В този сняг и зимен мраз,

на верандата, тук нейде,

перли съм забравил аз.“

Маша със тревога скрита

му отправя поглед плах

и запъвайки се, рекла

„Аз в престилка ги събрах.“

От престилката свенливо,

скривайки лице с ръка,

перлите на пода леден

тя изсипала сама.

„Спри, дете, не ги изсипвай! —

благо старецът мълви —

тези перлени гердани

са за теб, вземи ги ти!“

Маша радостно се смее

с бяло румени страни,

а старикът мил до нея

с нежни думи я теши:

„О, дете, видях, видях аз,

колко сълзи ти проля

и как мащехата злобна

те изгони от дома.

А сестра ти със злорадство,

вкъщи решейки коси,

се надсмиваше над тебе

и над твоите беди.

На верандата ти плака,

а навред бе студ и мраз,

твоите сълзи превърнах

за награда в перли аз.

Зарад тебе, рожбо мила,

зарад твоя живот клет,

майката и дъщерята

замразих с дъх хладен в лед.

Ето моята награда

за потоците сълзи…

Аз, нали добър съм, Маша,

Дядо Мраз съм аз, нали?“

И изчезнал той безследно.

Перлите прибрала тя,

постояла вън, накрая

се прибрала у дома.

Сутринта на гроба рано

тя разровила снега;

по туй време кралска свита

за сватосване дошла.

Кралят заповед им връчил:

вред по цялата страна

да вървят и му намерят

хубавица за жена.

Скоро Машенка видяли,

заговорили я те;

тя на мъртвите решила

храна първо да даде.

И направила тих помен,

стихнала моминска жал.

С Маша, кръглото сираче

кралят руски се венчал!

С. Есенин — 1914 г.

Превод от руски — 2011 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.